A Rókahegyi görög esték idei előadássorozata tanúságtételeket gyűjt egy csokorba. Az eddigi előadók, tanúságtevők az élet megannyi területén mutatták meg személyes hitüket, istenkapcsolatukat, keresztény lelkületüket. Augusztus első keddjén Lippai Csaba börtönlelkész atya tett tanúságot a hallgatóság előtt a hivatásán keresztül – még a börtönben is – jelen lévő Istenről.
A dámóci születésű Lippai atya történetét egészen gyermekkorától kezdte, s humorral foglalta össze egykori „kapcsolatát” a papsággal és a börtönnel: egy-egy anyai figyelmeztetés, vagy tanítóinak magatartása által megjelenő előjeleket, melyek hivatása felé terelték, de „az igazi tanúságtevő sosem kérkedik” – hangzott a Krisztus példájából is megtanulható állítás.
Tornabarakonyi és kislétai évei után, végzett mentálhigiénés szakemberként, 2005-ben a Szabolcs-Szatmár-Bereg Vármegyei Büntetés-végrehajtási Intézetbe került börtönlelkésznek.
„Vállaltam, hogy olyan emberek közé megyek, ahová más nem akart” – mondta. Nem véletlen hát, hogy neki is feltették annak idején az intézetben a kérdést: büntetés vagy kitüntetés, hogy oda helyezték őt.
A fogvatartottak között Csaba atya a bibliai szamaritánus történetét éli át, s anélkül próbál segíteni a bekerülteken, hogy kíváncsiskodna, vagy elolvasná a vádiratot. Mert „nem magamtól jöttem, nekem küldetésem van. »Az Úr Lelke van rajtam, azért kent fel engem, hogy örömhírt vigyek a szegényeknek. Elküldött, hogy hirdessem a foglyoknak a szabadulást«” - idézte Lukács evangéliumát.
„Hiszek a változásban” – jelentette ki a börtönlelkész, s több olyan Isten felé fordulásról számolt be, melynek tanúja volt. Többek között a máriapócsi kegykép átszállításának alkalmával a kegyképet cipelő fogvatartott találkozását édesanyjával – a hívők mentében.
Változtatni azonban csak szeretettel tudunk, s ha hagyjuk előtörni a kérdéseket: „a belénk némított kérdések nem engedik kiteljesedni a hitet.”
Ezért is törekszik a fogvatartottakkal való közös hang megtalálására, nem tiltásokat felsorolni megy közéjük, hanem azért, hogy szeresse őket, hogy észrevegye: a tévelygőkben is van méltóság, ők is emberek, Istennek gyermekei.
Csaba atya fotókon mutatta meg a BV intézetben található kápolnát, ahol az ikonokat is a fogvatartottak festették az atya ösztönzésére. A szertartások, liturgiák célja nem az, hogy kipipáljuk és túl legyünk rajta, hanem, hogy megváltoztassuk az embert: a miséről nem egy fogvatartott távozik a végén, hanem egy testvér. S beborítva őket a szeretet palástjával „arra biztatom őket, hogy tegyék az életüket Krisztushoz” – emelte ki, s beszámolt arról, hogyan tartják meg az egyházi év ünnepeit, tartanak foglalkozásokat, missziót vagy tanúságtételt. Mindezt nem tehetné meg, ha nem volna imádságos egyházmegyei háttér és támogató BV-munkatársak nélkül, fejezte ki háláját.
„Krisztus sebei ők: nem feltépni, hanem gyógyítani kell” – zárta gondolatait.
Az előadás végén feltett kérdések nyomán az is kiderült, hogy a börtönpasztorációs munka nem csak a fogvatartott életében hoz változást. Másképpen tekint a világra, saját életére maga a lelkipásztor is.
Szöveg és fotó: P. Tóth Nóra/Nyíregyházi Egyházmegye
Nyíregyházi Egyházmegye
H | K | SZ | CS | P | SZ | V |
---|---|---|---|---|---|---|
1 |
||||||
2 | 3 |
4 |
5 |
6 | 7 |
8 |
9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 |
15 |
16 | 17 | 18 | 19 |
20 | 21 | 22 |
23 | 24 | 25 | 26 | 27 | 28 | 29 |
30 |